Antonio Hanto

Antonio Hanto (liet. Antonijus Hantas, balt. Ants Hants, g. 1530 m. - 1591 m.) žymus italų rašytojas bei filosofas. Antonijus yra išleidęs nemažai knygų apie visuomenę bei porą romanų.

Jis taip pat yra išleidęs vieną eilėraščių rinkinį, kuris vadinasi „Nepasimesk!“ (1569 m.).

Biografija
Antonijus gimė skulptoriaus šeimoje, o jo motina jam gimus buvo jau mirus. Tėvas Antonijų labai saugojo, kai išeidavo į darbą, Antonijų užrakindavo namuose taip, kad buvo visiškai neįmanoma patekt niekam vidun. Antonijaus namuose buvo tėvo plunksnakotis bei lapas, kurį jis naudojo tik svarbiausiems dalykams, o Antonijus tuo plunksnakočiu parašydavo kone kasdien ką veikęs. Galima sakyti jis rašė dienoraštį, nors po kelių dienų jo tėvas pastebėjo, jog labai svarbūs lapai dingsta, o rašalas senka, todėl supratęs, jog tai Antonijaus darbas, jį sudraudė. Kurį laiką Antonijus nieko nerašė, bet sulaukęs 16-os metų jis daugiau laiko pradėjo leisti su savo tėvu. Antonijus šiek tiek buvo susidomėjęs skulptoriaus profesija, bet netrukus metė susidomėjimą ir vėl persimetė į rašytojo svajones. Po kurio laiko Antonijus gavo daugiau galimybių rašyti bei kažką kurti. Jo pirmoji esė pavadinimu „Tamsiai raudonas kelias“ parašyta 1548 m. Deja, jo gyvenimas nebuvo rožėm klotas, verčiau klotas tamsiai raudona spalva, kas šiek tiek primena kraują: 1555 m. mirė jo tėvas, nuo kažkokios mirtinos ligos (nėra žinoma, kokia tai liga). Bet tėvo mirtis Antonijaus nesustabdė kurti. 1556 m. Antonijus išleido savo pirmąjį romaną pavadinimu „Du kambariai“. Romanas buvo liūdnokas, turėjo mėlyną atspalvį, labiau priminė dramą. Deja, jis nebuvo labai populiarus, bet Antonijus tik kūrė ir kūrė toliau. Nuo 1560-ųjų labiau pasinėrė į politiką, filosofiją, pradėjo leisti visuomenei skirtus kūrinius, „[...] tai buvo ir meniška, ir politiška [...]“ - šitaip pakomentavo Antonijaus bičiulis Keivinas Hondortas.

Mirtis
1590 m. gruodžio 29 d. Antonijus pradėjo jaustis prastai. Jis bandė pasidomėti kokia ištiko jį problema, kreipėsi į daktarus, ieškojo kokių ypatingų vaistų. Jam labai skaudėjo krūtinę. Visi tik sutraukinėjo pečius, esą nieko nežino. 1591 m. sausio 7 d. Antonijus jau sunkiai bekalbėjo, gulėjo lovoje, pradėjo stipriai karščiuoti. Sausio 8 d. rytą jam pradėjo nežmoniškai badyti krūtinę, tad jis pašoko iš lovos. Bandė atsigerti vandens, bet tai nepadėjo. Jis visaip vaikščiojo po kambarius. Po to išėjo į lauką, o ten jis pradėjo alpti, todėl nugriuvo ant sniego. Jis kažką dar kliedėjo, bet nieko aplink nebuvo (tuo metu Antonijus buvo įsikūręs toliau nuo miesto). Iš savo kišenės išsitraukė lapą bei plunksnakotį su rašalu ir tada užrašė „Man reikia ramybė[s]“ (paskutinė „S“ raidė buvo ne iki galo parašyta, bet daroma prielaida, jog turėjo būti būtent „S“ raidė).